Jeg dro til San Francisco fordi jeg ikke hadde jobbet på noen måneder.
Jeg var lammet av troen på at å skrive var irrelevant.
At verden slik jeg kjente den ikke lenger eksisterte.
Det var første gang jeg virkelig hadde tenkt på -
- bevis for forstøving, -
- at ting går i stykker.
Hvis jeg skulle jobbe igjen, måtte jeg -
- forstå lidelsen.
At det var så mye slanger -
- i dine senere verk, tror du det var et ubevisst -
- bilde fra oppveksten?
Jeg tror det var et ubevisst bilde fra oppveksten, ja.
Men det var slanger i mine senere verk fordi...
Jeg tenkte alltid på dem. Man måtte unngå dem.
Har dere slanger?
- Har dere slanger? - Nei.
Jeg liker ikke slanger.
Hva vet du om det der du bor?
Jeg bare dreper dem med raker.
Å drepe en slange er det samme som å ha slanger.
Ja, det stemmer.
Min første notatbok var en Big 5-blokk som jeg fikk av moren min -
- så jeg skulle slutte å syte -
- og underholde meg selv ved å notere tankene mine.
Det første jeg skrev, var om en kvinne som tror -
- at hun fryser i hjel i den arktiske natten -
- men da dagen gryr, forstår hun at hun er i Sahara-ørkenen, -
- der hun vil dø av heten før lunsj.
Jeg vet ikke hva i mitt fem år gamle sinn -
- som kunne ha skapt en så ironisk og eksotisk historie.
Men det viser en hang til det ekstreme -
- som har fulgt meg inn i mitt voksne liv.
Min tante Joan vokste opp med historier om Donner-gruppen.
Familien hennes reiste faktisk sammen med dem.
Deres veier skiltes da Donner-gruppen tok en ukjent snarvei.
Familien hennes fulgte kartet de hadde med seg, -
- som førte dem til det siste grenselandet...
California.
"Jeg ble født i Sacramento og bodde i California det meste av livet."
Jeg lærte meg å svømme i Sacramento- og American-elva før de ble demmet opp.
Jeg lærte meg å kjøre på dikene utenfor Sacramento.
Men California har alltid vært uforståelig for meg.
En slitsom enigma, -
"- slik det var for mange av oss."
Familien min kom til Sacramento på 1800-tallet.
Da var det et grenseland.
Det siste grenselandet.
Tror du ikke folk formes av landskapet de vokser opp i?
Det formet alt jeg tenker på, gjør og er.
Jeg husker en gang vi var snødd inne, -
- og moren min ga meg gamle utgaver av Vogue -
- og viste meg en kunngjøring -
- som Vogue hadde for sisteårsstudenter på college, Prix de Paris.
Førstepremien var en jobb i Paris eller New York.
"Den kan du vinne", sa moren min,
"og bo i Paris, New York, eller hvor du vil.
Men du kan absolutt vinne den."
Jeg vant sisteåret på Berkeley.
Etter Berkeley ble jeg tilbudt en jobb i Vogue.
Så jeg flyttet til New York for å ta jobben.
Det var selvsagt spennende.
Jeg var 20 da jeg kom til New York.
Det var sommer, og den varme luften luktet mugg, -
- og et instinkt -
- jeg hadde fra alle filmene jeg hadde sett, -
- alle sangene jeg hadde hørt -
- og historiene jeg hadde lest, -
- sa meg at ting aldri ville bli det samme.
Det ble det aldri heller.
Da hun jobbet her for en stund siden, -
- var det på et tidspunkt i Vogues historie
da redaktørene gikk med hatt og hansker.
SJEFSREDAKTØR
Var du assistent, gjorde du ikke det.
Det var svært...
Alle ble kalt Ms. eller Mrs. Det var en helt annen tid.
Det var spennende, for Vogue var det fremtredende motemagasinet.
Man måtte lære seg å...
...skrive ironisk...
KOLLEGA I VOGUE
...eller humoristisk. Noe som fanget leseren.
Man måtte gjøre det fort.
Man hadde ikke tid til å skrive og skrive.
De ble nok litt skremt av noen av redaktørene.
Allene Talmey, som Joan selvsagt kjente, -
- kunne være svært skremmende.
Jeg husker at hun hadde en svær akvamarinblå ring.
Hun satt
og krysset ut ting og mumlet:
"Handlingsverb."
SELVRESPEKT, DENS KILDE OG MAKT
Og alle som ble værende hos henne -
- lærte seg å skrive.
Det første jeg skrev for Vogue var "Selvrespekt, dens kilde og makt".
De hadde bestilt artikkelen...
"Selvrespekt, dens kilde og makt." Det sto på forsiden.
Og forfatteren dukket ikke opp. Det kom ingen artikkel.
Så jeg måtte skrive den.
Folk med selvrespekt har en slags tøffhet, -
- en slags moralsk kjerne.
De har det som en gang ble kalt "karakter" -
- et trekk som, selv om det applauderes, -
- iblant taper terreng for andre, mer omsettelige dyder.
"Karakter", viljen til å ta ansvar for sitt eget liv, -
- er kilden selvrespekt stammer fra.
Uansett hvor lenge vi utsetter det, må vi til slutt legge oss -
- i den ubehagelige sengen vi selv har redd opp.
Hvorvidt vi sover i den avhenger selvsagt -
- av om vi har respekt for oss selv.
Det virker uvanlig for Vogue å ha en så personlig stemme.
Var det det?
Det var nok -
- litt uvanlig, ja.
Det var jo artikler om hvordan man skulle legge sminke, -
- men disse var ikke slik.
De var personlige artikler.
ENKELHET
Jeg begynte å skrive en roman da jeg kom til New York.
Det var liksom det man... gjorde.
Man tok eksamen, og nå skulle man skrive en roman.
Så jeg jobbet i Vogue på dagen, og når jeg kom hjem, -
- spiste jeg middag og gjorde det.
Jeg visste ikke helt hvordan man gjorde det.
Så jeg skrev bare deler av den.
Og så hang jeg opp delene på veggene i leiligheten.
Ti stykker leste den.
Jeg tror det ble solgt 11 bøker.
Første gang jeg så henne på trykk -
- var nok hennes første roman, som het Run River.
Det er ikke hennes beste roman, men det var hennes første, og det var...
JOANS BROR
...historien om folk vi kjente.
Det var en Sacramento-historie.
Det har jeg alltid likt.
"Dette var historien om min far."
Han hadde en sorg så gjennomgripende at den til og med påvirket øyeblikkene -
- da det virket som om han hygget seg.
Han kunne sitte ved pianoet midt under et selskap hjemme, -
- alltid med en bourbonpjolter.
Spenningen han utstrålte var så sterk -
"- at jeg måtte gå, løpe opp på rommet mitt og stenge døren."
Faren min var svært deprimert.
Jeg var ikke klar over det da. Jeg trodde -
- at oppførselen hans var helt vanlig.
"Vi gikk på kino tre-fire ganger i uken."
Og det var der jeg først så John Wayne.
Han fortalte en pike at han skulle bygge et hus til henne -
- der elva svingte og bomullen vokste.
Dypt i hjertet mitt, der det kunstige regnet alltid faller -
- er det en replikk jeg fortsatt venter å få høre.
Men jeg vokste ikke opp og ble heltinnen i en westernfilm.
Alle menn jeg har kjent har hatt mange dyder, -
- og har bodd sammen med meg på steder jeg har elsket, -
- men de har aldri vært John Wayne.
"De har aldri tatt meg med til svingen i elva der bomullen vokser."
Han er en beskytter.
Og du giftet deg med en.
Ja.
Men...
Også... en hissigpropp.
- Rask med revolveren. - Ja.
Jeg traff John Gregory Dunne hos TIME.
Vi satt der sent på kvelden,
etter å ha drukket for mye.
FORFATTER
Mange hadde forhold.
Men folk snakket ikke om det.
John likte sladder -
- og kom alltid inn på kontoret, -
- holdt opp hånda og sa:
"Du kommer ikke til å tro det."
Han ble en figur i en roman om å jobbe i et nyhetsmagasin.
EN ROMAN FLOATER
Boka begynte med det motsatte av en ansvarsfraskrivelse.
"Figuren Andy Wolferman er basert på John Gregory Dunne, -
- selv om jeg har smigret ham."
Senere sa han:
"Calvin, jeg lurte på...?
Hvorfor var jeg jødisk i boken?"
Og jeg sa: "Det var derfor jeg skrev det, John.
Du vil ikke forbli en ire hele livet."
Irske katolikker mister noe ved å assimileres.
De mister det irske som gjør dem unike.
De har en svært mørk sans for humor.
Irsk humor er: "En mann kysser Blarney-stenen -
- og faller og får kraniebrudd." Det får irer til å le.
Irene er svært gode til å fortelle historier.
Mens Joans familie krysset grenselandet, -
- kom Johns bestefar via Ellis Island i en alder av 11 -
- med en tredjeklasseutdanning.
John sa at historiene fikk ham til å bli forfatter.
Han tilbød barna 25 cent, som var mye på den tiden -
- for å lese en Shakespeare-sonett eller et dikt.
John skrev senere 13 bøker, både skjønnlitteratur og sakprosa.
Storebroren hans og faren min, Dominick Dunne, -
- ble journalister og romanforfattere.
Jeg ble med til Hartford og forelsket meg i familien hans -
- og bestemte meg for å gifte meg med ham -
- og det gjorde jeg.
Jeg vet ikke hva "å forelske seg" betyr.
Det finnes ikke i min -
- verden.
Men jeg husker at jeg svært gjerne ville at det skulle fortsette.
Jeg likte å være et par.
Jeg likte å ha noen der.
Det hadde ikke fungert med en som ikke skrev, -
- for han hadde ikke hatt tålmodighet med meg.
Våren etter at vi giftet oss -
- ble Joan og jeg fryktelig fulle i et selskap.
Og morgenen etter -
- spiste vi frokost på...
På Madison Avenue.
På en kafé.
Og Joan begynte å gråte.
Og jeg måtte på jobb.
Jeg kom på jobb og ringte henne. "Gjør det noe om jeg slutter?"
Og hun sa: "Nei."
Jeg sa: "Vi finner ut av hva vi gjør."
Så gikk jeg inn og sa opp.
Og det var det.
Det er lett å se begynnelsen på ting, men vanskeligere å se slutten.
Jeg husker med en klarhet -
- som får nervene i nakken til å sitre, når New York begynte for meg.
Men jeg klarer ikke å sette fingeren på når det tok slutt.
Jeg vet bare at det var ille da jeg var 28.
Jeg syntes jeg hadde hørt alt folk sa fra før.
Og jeg klarte ikke å høre etter.
Jeg såret de jeg var glad i -
- og fornærmet de andre...
Jeg gråt til jeg ikke visste at jeg gråt lenger.
Jeg gråt i heiser, drosjer og kinesiske vaskerier.
Det var det året jeg begynte å forstå moralen i historien -
- som var at det er mulig å bli for lenge på tivoliet.
Vi bestemte oss for å flytte til California i seks måneder.
Jeg satt inn en annonse i Los Angeles Times.
"Forfatter og hustru ønsker hus."
Og forfatteren og hustruen -
- ville ha et hus på vestsiden av Los Angeles.
Og vi ville gi -
- rundt $ 300 for det. Det var latterlig.
Vi fikk endelig tak i et hus. Moren din så på det for oss.
Huset i Portuguese Bend.
31. MAI 1965
Bare moren din hadde kjørt ti mil for å se på et hus for noen.
Vi elsket Portuguese Bend.
Huset deres lå i en bakke med utsikt over Stillehavet.
Joan pekte ut trekkhvaler.
Og John tok med søsteren min, Dominique, -
- broren min, Alex, og meg ned i fjæra -
- og fanget sandkrabber.
Det var en hule vi svømte i.
Man måtte ut i vannet på et visst tidspunkt -
- og komme seg forbi... bølgene.
"Tidevannet måtte være perfekt."
Og man måtte være i vannet akkurat når tidevannet snudde.
Vi måtte være i vannet på akkurat rett tidspunkt.
Jeg var alltid redd for å bomme på dønningene, -
- å bli hengende etter.
Det var aldri han.
Man måtte følge dønningene. Man måtte følge endringene.
"Det fortalte han meg."
Husker du da du traff meg for første gang?
Kanskje i Portuguese Bend.
Her er mitt -
- minne av da jeg traff deg.
Vi var ved bassenget.
Alex og jeg hadde like badebukser.
Nesten sykkelshorts med gullspenner.
Og vi...
Dette er oss med matchende -
- badebukser. Og alle gledet seg til du og John skulle komme.
Mamma var nervøs og fortalte oss -
- at vi skulle få treffe Johns kone.
Jeg traff deg.
Og John... sa:
"Griffin, du har... Det er noe som stikker ut der."
Jeg så ned, og en testikkel stakk ut gjennom sømmen -
- som hadde gått i stykker på badebuksen.
Og pappa, John og moren min hylte av latter.
Og jeg ble knallrød.
Jeg var så flau.
Du var den eneste som ikke lo. Du bare fortsatte.
Med pokerfjes.
Jeg likte deg på grunn av det.
Men John var nådeløs.
DELANO HISTORIEN OM DRUESTREIKEN I CALIFORNIA
Seks måneder i Portuguese Bend ble til et år.
John skrev en bok om Cesar Chavez og druestreiken i California.
Joan reiste i dalen for å hjelpe til med faktasjekk og reportasjer.
For å betale regningene skrev de artikler -
- for Saturday Evening Post, Holiday, LIFE og Esquire.
De hadde til og med en spalte sammen.
Og på tross av forskjellig stil og synspunkt, -
- leverte de aldri inn en artikkel -
- uten at den andre hadde sett gjennom den.
De var hverandres mest pålitelige lesere.
Tenkte dere på barn på den tiden?
Jeg tenkte på barn. Han tenkte på barn.
Men vi kunne ikke få det.
Plutselig ble vi tilbudt et.
Hva mener du?
Jeg mener...
Telefonen ringte en dag.
"Jeg tok en dusj, og brast i gråt da John kom og sa -"
- det fødselslegen hadde sagt.
'Jeg har en vakker jente på Saint John's', sa han.
'Vil dere ha henne?'
Senere sto vi utenfor vinduet til barneavdelingen på Saint John's -
- og så på et spedbarn -
- med mørkt hår -
- og rosenknopp-trekk.
Armbåndet hennes hadde ikke noe navn, -
"- men II for 'ingen informasjon'."
Det var ikke noe å snakke om. Det skulle bli vårt barn.
Nesten alle jeg kjenner som har -
- fått barn -
- er redd for at de ikke vil takle det når barnet kommer.
Virkeligheten kunne ikke ha vært mer perfekt.
Jeg husker at jeg forlot sykehuset med henne i bilen.
Vi kjørte hjemover på San Diego Freeway.
Jeg har alltid følt at jeg knyttet bånd med henne der.
Disse bildene er fra Quintanas dåp -
- to måneder etter at John og Joan fikk henne.
John var kanskje frafalt katolikk, men han var katolikk innerst inne.
Tanken på at noe kunne skje Quintana i løpet av de to månedene -
- som sendte henne i limbo, var en risiko John ikke ville ta.
Så den første kvelden hjemme -
- ventet John til Joan sov -
- før han snek Quintana inn på badet -
- og døpte henne i vasken.
Vi måtte flytte fra huset ved stranda, for de ville ikke ha barn der.
Fra "forfatter og hustru" -
- til "forfatter, hustru og barn".
I årene jeg snakker om, bodde jeg i et stort hus -
- i en del av Hollywood som en gang var dyrt, -
- men nå ble beskrevet av en av mine bekjente -
- som et nabolag med meningsløse drap.
TOPPLØSE NAKENFILMER
PORNOFILMER
NAKEN
Siden tanken på å leie ut -
- et umøblert hus med 28 rom i en måned eller to er spesiell, -
- besto nabolaget for det meste av -
- rockeband, terapigrupper, og min mann, datter og meg.
De hadde et herlig Hollywood-hus på Franklin Avenue.
Stort, ikke så mye møbler.
FORFATTER
Jeg bodde der en stund. Jeg prøver å komme på hvorfor.
Hun kom ned ganske sent på morgenen.
Jeg var på kjøkkenet.
Hun drakk en kald -
- flaske cola fra kjøleskapet.
Hun gikk med solbriller... Helt stille.
Jeg måtte ha Coca Cola i kjøleskapet.
Og de måtte være iskalde.
Hvis noen tok den siste colaen, ble det en scene på kjøkkenet.
Det var alltid en stor eske -
- salte mandler som moren sendte henne hver jul.
Det må ha vært oftere, for hun spiste dem så fort.
Jeg husker lyden av at hun åpnet dem. Man husker den lyden.
Jeg satt der med kaffen min.
Og hun satt der i solbriller med cola og nøtter.
Men ingen av oss sa noe.
Jeg liker å sitte og se på hva folk gjør.
Jeg liker ikke å stille spørsmål.
Jeg skrev en artikkel om Jim Morrison.
Rock'n'roll-folk er perfekte.
De lever sine liv rett foran øynene på en.
- Likte du The Doors? - Jeg elsket The Doors.
- Hva tiltrakk deg ved The Doors? - Slemme gutter.
Jeg skrev en artikkel om Haight-Ashbury i 1967.
Det virket som om vi så begynnelsen på noe viktig -
- som ikke handlet om "hippier".
At det handlet om misfornøyde barn og så videre.
Tanken på at man kunne skrive sin tids historie,
noe Joan gjorde med essayer, -
- og at det kunne være en form som var like smidig, -
- allsidig og nyansert som skjønnlitteratur, -
- er noe utrolig.
Hun fikk dem til å gjøre ting som ingen hadde gjort før.
Mønsteret raknet.
Landet var fullt av konkurser, tvangsauksjoner, -
- rapporter om tilfeldige drap, -
- forsvunne barn, forlatte hjem og vandaler -
- som skrev feil i sine obskøne skriblerier.
Det var et land der det var vanlig at familier forsvant -
- etter sjekker uten dekning og utkastelser.
Ungdommer drev fra by til by -
- og kvittet seg med både fortid og fremtid -
- slik slanger skifter skinn.
Barn som aldri ble lært og nå aldri ville lære -
- lekene som holdt samfunnet sammen.
Barn forsvant. Foreldre forsvant.
De som ble igjen gikk halvhjertet og meldte dem savnet -
- før de flyttet videre.
Jeg hadde en toåring mens jeg jobbet med den.
Så det var svært levende for meg å treffe disse andre barna.
Det var levende for meg fordi jeg var borte fra toåringen min -
- og følte meg avskåret fra henne.
Da jeg endelig fant kontakten min, sa han:
"Jeg har noe hjemme hos meg som vil slå deg i bakken."
Da vi kom dit, så jeg et barn på stuegulvet -
- i dyp konsentrasjon.
Det eneste rare med henne var at hun hadde hvit leppestift.
"En femåring", sa kontakten min. "På syre."
Hvordan var det å være journalist da du så det lille barnet på syre?
Det var...
Det var gull.
Kort fortalt, så -
- lever man for slike øyeblikk -
- når man... skriver en artikkel.
På godt og vondt.
Siden vi var undertrykte, elendige, -
- dystre engelskmenn, -
- elsket vi jo hippietiden.
Vi syntes San Francisco hørtes utrolig flott ut.
Så da Joan Didion rapporterte fra hjertet av
Haight-Ashbury om hvordan det faktisk var, -
- kom det som et sjokk på oss.
Det var ikke slik vi trodde at det skulle se ut.
Men jeg ser at de tidlige reportasjene -
- har en slags frykt for uorden -
- noe som er et viktig trekk i Joans forfatterskap -
- og Joans personlighet.
Jeg bodde i Los Angeles.
Og bladene jeg skrev for var i New York.
Så jeg skrev om mye de ikke så.
Noen ganger fant man en artikkel som...
Som kunne bli lenger enn et magasin tillot.
Kanskje jeg skriver sakprosa en gang, men jeg ventet lenge med det.
Det kommer fra Yeats-diktet.
Hvilket beist Sleper seg mot Betlehem for å bli født?
Den ble anmeldt av noen i New York Times.
De sa at det som gjorde boken unik, -
- var at den la vekt på det man pleide å kalle karakter.
"DET MAN PLEIDE Å KALLE KARAKTER."
Og det sa bang!
Og plutselig var du en figur.
SOSIALKRITISKE ESSAYER
JOURNALIST OG ESSAYIST SNAKKER UT
Noen tok med Janis Joplin på fest i huset på Franklin Avenue.
Hun hadde akkurat hatt konsert -
- og ville ha brandy og benediktinerlikør i et vannglass.
Musikere ville aldri ha vanlige drinker.
De ville ha sake, champagnecocktails eller bar tequila.
Det var forvirrende å være sammen med musikere.
Festen var -
- kanskje den største vi hadde.
Halvveis ut i festen -
- fant vi ut at folk mistet bilene sine.
"Jeg sa det til parkeringsvakten, og han sa: "Hva kan jeg gjøre?
Jeg visste ikke at dere bodde i et dårlig nabolag."
Jeg husker det forferdelige ved å gå opp på Quintanas rom -
- for å sjekke at alt var i orden.
Og -
- det var narkotika på gulvet.
Jeg kunne ikke tro at noen hadde gjort det.
JANIS JOPLIN DØD
Det var mye narkotika på den tiden.
Og dop ble alt folk tenkte på.
Man ville bli kvitt det. Man ville ha det ut av huset.
SVIN
Fredag kveld i Los Angeles -
- ble en filmskuespillerinne og fire venner myrdet, -
- og omstendighetene er uhyggelige.
Det var i Roman Polanskis hjem.
Og hans kone Sharon Tate var et av ofrene.
Hun hadde også blitt knivstukket flere ganger.
Et av ofrene hadde en hette over hodet, -
- og ordet "svin" var skrevet i blod på døren.
Mange jeg kjenner i Los Angeles -
- mener at 60-tallet brått tok slutt 9. august 1969.
I samme øyeblikk som nyheten om drapene i Cielo Drive -
- gikk som ild i tørt gress gjennom miljøet.
Hvor var du da du hørte om Manson?
I svømmebassenget til moren din.
Moren din gikk i en badedrakt fra Pucci.
Telefonen ringte. Hun tok den.
- Og det var Natalie. - Natalie Wood.
Natalie ringte for å si -
- at noe forferdelig hadde skjedd kvelden før.
Før Manson-saken -
- virket alt forklarlig.
Og plutselig -
- kom Manson-saken, og ingenting ga mening.
Lille Linda Kasabian, 20 år gammel og sju måneder på vei med sitt andre barn, -
- har allerede sagt seg ikke skyldig -
- i drapene på Sharon Tate og seks andre.
Linda Kasabian, den jeg intervjuet i Manson-saken, -
- sa at de hadde gått forbi hos oss, og det var skummelt.
Hvordan var det å intervjue Linda Kasabian?
Jeg var faktisk ganske mye sammen med henne, -
- både i fengsel og før hun vitnet.
KASABIAN VITNER FOR AKTORATET
Det var en merkelig... situasjon.
Jeg lagde... middag til...
Linda Kasabian og barnet hennes.
Og barnet var...
Barnet måtte bades, og...
Hele greia var merkelig -
- merkelig normal -
- samtidig som det ikke var vanlig i det hele tatt.
I lys av dette var alle narrativer sentimentale.
I lys av dette ga alle sammenhenger like mye mening, -
- og like lite mening.
Hva med disse?
Dagen da John Kennedy døde i 1963
kjøpte jeg, på Ransohoff's i San Francisco, -
- en kort silkekjole jeg skulle gifte meg i.
Noen år senere ble denne kjolen ødelagt -
- på et middagsselskap i Bel Air, -
- da Roman Polanski, ved et uhell, sølte et glass rødvin på den.
27. juli 1970 -
- gikk jeg i Magnin High-butikken i Beverly Hills og valgte ut, -
- etter beskjed fra Linda Kasabian, -
- kjolen hun brukte under vitneforklaringen -
- om drapene i Sharon Tate Polanskis hus i Cielo Drive.
Dette er virkelig en meningsløs rekke sammenhenger.
Men den morgenen -
- ga det like mye mening som alt annet.
Artiklene i The White Album -
- handler om sent 60-tall, tidlig 70-tall.
Beatles-albumet ble nevnt i Manson-rettssaken.
Det var et dystert album.
Og slik var den tiden.
På Beatles' The White Album -
- er det ballader og Lennons lydeksperimenter.
Det er rolige sanger, -
- harde sanger og instrumentalmusikk.
Hun gjør noe lignende i essayet
som jeg synes er... dypt, og det tok ti år.
Ser man på datoene, ser man at hun jobbet med det i ti år.
Det fantes ikke noe narrativ om perioden.
Tidene var usammenhengende.
Så hun skapte en verbal oversikt over perioden.
Jeg snakker om en tid da jeg begynte å tvile -
- på premisset for alle historiene jeg hadde fortalt meg selv.
Det er vanlig, men jeg fant det urovekkende.
JEG ER ET MENNESKE
Perioden begynte vel rundt 1966 -
- og fortsatte til 1971.
I de fem årene virket jeg nok utad -
- som et kompetent medlem av et eller annet miljø.
Jeg skrev et par ganger i måneden for et eller annet blad, -
- utga to bøker, -
- deltok i tidens paranoia.
Det merkelige i USA trengte inn i denne personen -
- og kom ut på den andre siden gjennom en skrivemaskin.
- Hva foregikk i ekteskapet? - Han var ikke fornøyd med -
- det han gjorde, og vi var ikke lykkelige i ekteskapet.
Han hadde et forferdelig temperament.
Det hadde ikke jeg.
- Hva fikk ham til å eksplodere? - Alt fikk ham til å eksplodere.
Jeg vil at du skal vite akkurat hvem jeg er, -
- hvor jeg er, og hva jeg tenker på.
Du skal forstå akkurat hva du får.
Du får en kvinne som i en stund -
- har følt seg svært adskilt fra tankene -
- som interesserer de fleste andre.
Du får en kvinne som på et eller annet tidspunkt -
- forla den lille troen hun hadde på den sosiale kontrakten -
- og hele mønsteret i den menneskelige streben.
Jeg må fortelle hvor jeg er og hvorfor.
Jeg sitter i et rom med høyt tak på hotell Royal Hawaiian i Honolulu -
- og ser de lange, gjennomsiktige gardinene blåse i vinden, -
- og jeg prøver å få orden på livet igjen.
Mannen min er her, og vår datter på tre år.
Vi er på en øy midt i Stillehavet -
- i stedet for å søke om skilsmisse.
Leste han det?
Han redigerte det.
Redigerte han det? Hvordan...? Hva var...? Var det...?
Hva var avtalen om at du skrev om -
- deres indre offentlige liv?
Vi hadde ingen avtale.
Vi hadde ikke...
Vi så det ikke som en avtale, eller som et problem.
Vi mente at man... Man skrev det man...
Man brukte materialet sitt. Man skrev det man hadde.
Det var det jeg hadde da.
I øyeblikket.
Han leide en leilighet i Vegas.
Et mareritt av en leilighet.
Han var aldri der. Han overnattet aldri.
Han dro dit, men bodde på...
På hotell.
Det var ingen god tid.
Men det ble faktisk en bra bok.
FORFATTERS REISE INN I FORTVILELSE
HVORDAN BRIKKENE FALLER AV JOHN GREGORY DUNNE
Både du og John skrev dystre saker.
Det var en dyster tid.
Hun er ute i verden og skriver om masse fæle ting.
Se på Play It As It Lays.
Ja, stilen er svært raffinert, men det er ikke innholdet.
Så det er en merkelig kontrast mellom innhold og stil.
Maria tok motorveien.
Hun kledde på seg med større følelse av mening -
- enn hun hadde på en stund, for det var viktig -
- at hun var på motorveien før klokken ble ti.
Ikke et sted på Hollywood Boulevard, -
- ikke på vei til motorveien, -
- men på selve motorveien.
Hvis ikke, mistet dagen sin rytme, -
- sin nøyaktig pålagte fremdrift.
Maria er frakoblet på samme måte som en reporter er det.
Play It As It Lays handler om hva Maria ser -
- og føler, -
- altså... at hun prøver å ikke føle.
Maria var ganske mye meg.
Selvsagt ikke linje for linje.
Det som skjer i boken, er at Maria forstår -
- det meningsløse ved det.
Det er noe alle som bor i Los Angeles -
- i bunn og grunn må forstå, for ingenting synes å bety noe.
Da vi flyttet tilbake til stranden, følte jeg meg bra.
Joan Didion bor rett ved havet rundt en time nord for Los Angeles.
Hun bor ved kysten av California -
- med sin ektemann John Gregory Dunne, som også er forfatter.
Dagen begynte med at John våknet og tente opp i peisen,
lagde frokost til Quintana og kjørte henne til skolen.
Så våknet jeg, drakk en Coca-Cola
og begynte å jobbe.
Alle hadde sin egen greie.
Hvor viktig er det å bo her?
Jeg liker å se på horisonten.
Det er fint.
Den er alltid der. Helt flat.
Jeg liker hvordan det føles her.
Jeg dro tilbake til New York etter intervjuet og skrev til henne.
Jeg sendte det til "Joan Didion, et sted i Malibu Beach".
Det var adressen. For jeg hadde ingenting med meg.
Og hun fikk det.
Jeg jobbet som snekker under renoveringen -
- og utbyggingen av huset deres i Malibu ved havet.
Og jeg var der i et par måneder.
I huset fra tidlig til sent.
SKUESPILLER/SNEKKER
På slutten av hver dag
måtte jeg forklare hvorfor vi ikke kom lenger, -
- og at det kom til å koste enda mer.
Det var et rom som ble bygget på.
Det var bokhyller.
Det var balkonger og en vegg med dører og vinduer.
Jeg hadde en ny familie.
Jeg tror jeg ble snekkeren deres av samme grunn som jeg ble -
- vennen deres. Fordi jeg var -
- på dypt vann -
- på en måte...
Jeg visste ikke hvor eller hvordan jeg kom dit.
Joan hadde alltid et påskeselskap.
Familien min og jeg ble alltid invitert.
Jeg syntes alltid at alle var smartere enn meg
og mer kultivert.
Men jeg følte meg alltid velkommen og som hjemme.
Det var ikke slik man forestiller seg Malibu.
Det var veldig rart.
Det var langt unna.
Og det var skur.
FILMPRODUSENT
Og det var små hus.
Og det var folk som bodde veldig øde.
Og det var veldig...
Joan.
Alle kom til dette huset.
Brian De Palma,
Steven Spielberg, Marty Scorsese,
Warren Beatty.
Warren Beatty var veldig forelsket i Joan.
Hun var klar over det. John også.
Og John...
John syntes det var morsomt.
Hvis jeg hadde middagsselskap, sa Warren:
"Kan du sette meg ved siden av Joan? Vær så snill."
Det var en het stemning.
Jeg mener ikke "het" som i sex.
Jeg mener "het" som... kreativt.
Alle snakket om filmer. Alle kranglet om filmer.
John, som var en stor forteller, -
- samlet materiale, og Joan samlet materiale.
Og de var faktisk interessert i hva vi mente.
Og de var interessert i ideene våre.
Fade inn. Interiør, t-bane, dagtid.
Kameraet er nært innpå ansiktet hennes -
- idet hun henger i en stropp på den fulle vogna.
Hun ser syk og dratt ut, og klamrer seg så vidt til stroppen.
REGISSERT AV JERRY SCHATZBERG
NEEDLE PARKS VERDEN
Jeg hadde lest en bok av James Mills.
Den stammet fra noen artikler han hadde skrevet i LIFE.
Den skrek bare "film".
Jeg fikk John og Nick til å lese den.
Vi bidro med $ 1000 hver.
Man måtte gå til produsenten og...
Og beskrive filmen med én setning.
Og setningen deres for Panic in Needle Park var:
"Det er Romeo og Julie, men de er narkomane."
REGISSERT AV FRANK PERRY
Så du for deg Play It As It Lays som film?
Overrasket filmatiseringen deg?
Nei. Jeg ble ikke overrasket over at den ble filmatisert.
Jeg skulle ønske at filmen var bedre.
Den var annerledes. Rollefigurene var annerledes.
Poenget var annerledes.
Alt var annerledes, selv om jeg skrev manus selv.
Vi jobber rart når det gjelder film. En skriver førsteutkastet, -
- og den andre er en slags superredaktør -
- og skriver andreutkastet.
Til slutt vet man ikke hvem som har skrevet hva.
Å skrive manus lar oss gjøre andre ting. Og det er gøy.
Hvis de hadde... en religion, -
- var det nok Forfatterforeningens sykeforsikring.
De snakket om Forfatterforeningens sykeforsikring -
- nesten med ærverdighet.
Når de snakket om det, var det lavmælt.
"Forfatterforeningens sykeforsikring."
Du har skrevet skjønnlitteratur og sakprosa.
Hvorfor skriver du film?
Jeg liker det. Det er gøy.
- Det er godt betalt. - Det er som å skrive -
- notater til en regissør.
Det er...
Det er en helt annen form for -
- noe å gjøre.
- Ja. - Det betaler også for
- det du virkelig liker. - Ja.
- Å skrive bøker. - Det er det ingen tvil om.
Book of Common Prayer er svært komplisert -
- og har mange lag, men alt går mot et felles punkt.
Når du skriver en slik bok, fører du notater over lang tid -
- før du begynner å se historien utvikle seg i sinnet?
Den utvikler seg underveis.
Jeg trodde ikke det før jeg begynte å skrive, -
- men det gjør det.
Som du vet -
- er Joan perfeksjonist.
Hvis hun tenker på noe og føler at hun sitter fast,
legger hun det i fryseren.
JOANS REDAKTØR
- Visste du det? - Er det ikke en metafor?
- Det... - Nei, i fryseren.
- La hun boken... - Hun la manuskriptet i fryseren, -
- i en pose, og så kom hun tilbake til det.
Morgenen FBI kom til huset på California Street, -
- forsto ikke Charlotte hvorfor.
Hun hadde lest i avisen om hendelsene -
- og fulgt nøye med på alt de sa, -
- men klarte ikke å koble den nådeløse revolusjonære -
- de beskrev, og datteren Marin.
Som i en alder av sju hadde stått på en stol for å lage frokost selv -
- og grått hjelpeløst da hun ble bedt om å rydde i skapet.
Søte Marin.
Det prøvde de to FBI-agentene å fortelle Charlotte.
Jeg forsto... noen år etter at A Book of Common Prayer var ferdig...
Jeg forsto at det var... At den handlet om at -
- jeg ventet på at Quintana ble større.
- Jeg ventet på adskillelse. - At hun skulle dra.
Ja, så jeg jobbet faktisk med -
- adskillelsen på forhånd.
Romaner er også om ting man er redd man ikke takler.
Jeg forsto at Play It As It Lays var om mødre og døtre, -
- på samme måte som Common Prayer handler om mor og datter -
- og avstanden mellom dem.
På samme måte som en roman kan være et moraleventyr, -
- ved å fortelle historien og finne ut av det, -
- slik at det ikke skjer med deg.
Var du etter The White Album interessert i å bevege deg
- fra det personlige og ut i verden? - Jeg var lei av det, ja.
Jeg ville begynne med -
- ting som interesserte meg mer.
MRS. REAGANS HVITE HUS
Det var en vanskelig overgang helt til jeg fant The New York Review.
Jeg spurte henne: "Hvordan begynte du -"
- å skrive artikler om politikk og
"Salvador og Miami og slikt? For du sa at du var usikker."
Hun sa: "Bob Silvers."
Svaret var at han ga henne selvtillit nok -
- til å ikke tvile på det.
Jeg husker at jeg leste noe hun hadde skrevet i LIFE,
der hun var spesialkorrespondent,
og tenkte: "For en ny... stemme."
GRUNNLEGGER OG SJEFSREDAKTØR
Hun hadde ikke skrevet om politikk eller krig.
Hvordan visste du at hun kunne det?
Etter å ha snakket med henne og lest verkene hennes, -
- forsto jeg at hun var enormt kunnskapsrik og observant.
En god observatør.
Og jeg var nysgjerrig på,
både som redaktør og venn, hva hun syntes.
Har du vært på et likhus?
Jeg husker at jeg var på likhuset i LA, -
- og med en gang man kommer inn, sørger man for at -
- hvis et lik plutselig dukker opp -
- eller kommer borti deg, må du ikke...
Eller hvis du må se på en obduksjon, at du ikke må kaste opp.
Og det skjedde i El Salvador.
Det er en brutal opplevelse.
Det var en forferdelig borgerkrig i El Salvador.
USA støttet en svært brutal -
- og fæl regjering.
Vi diskuterte det, og tanken var at hun skulle dra dit.
Hun ville dra dit.
Hun ville være med.
Man kjøpte avisen, og det var skrekkhistorier der -
- som man bare måtte finne ut av.
Var det farlig?
El Salvador?
Det var det farligste stedet jeg noensinne... håper å oppleve.
Det var skremmende.
Jeg hadde aldri skrevet om amerikansk politikk.
Det var utenfor interesseområdet mitt.
Det opprettholdt visst bare seg selv.
Det hadde ikke noe forhold -
- til folk som hang på bensinstasjoner.
Det hadde ingen kontakt med resten av landet.
De snakker et språk som er vanlig i Washington, -
- men som ikke deles av resten av oss.
De snakker om programmer og politikk -
- og hvordan de skal implementeres. Eller avveiinger, -
- valgkretser og posisjonering av kandidaten.
Eller distansering av kandidaten.
Om historien og hvordan den vil arte seg.
De snakker om kandidatens prestasjon, men mener egentlig hvor god han er
til å unngå spørsmål.
Ikke som borgere, men profesjonelle folk på innsiden -
- som hører signaler som er for høyfrekvente til å kunne høres.
Artikkelen hennes om Cheney -
- er utrolig forutseende -
- når det gjelder
Bushs politikk og krigen i Irak.
Hun tok på seg å skrive om Bush-administrasjonen,
Bush-krigen, og fremfor alt Cheney, som hun så som -
- en handlesterk -
- og bøllete -
- og ganske genialt ond figur.
Cheney gikk ut i offentligheten med all grunn til å tro -
- at han ville fortsette å gjøre feil og overvinne det.
Å ta sitronene han ville ha, lage limonade, -
- søle den ut -
- og la noen andre vaske etter seg.
"Villskap." New York-politiet sier at det er tenåringsslang -
- for å gå berserk i flokk, å angripe folk for moro skyld.
En kvinne som jogget i Central Park sist onsdag kveld -
- ble voldtatt og nesten slått i hjel.
Hun er en hvit bankansatt.
Politiet sa at ungdommene fleipet om forbrytelsen i cellen.
Hva tiltrakk deg ved Central Park jogger-saken?
Det var helt naturlig for meg.
Alt ved den historien -
- var løgn.
Hun var svært mistenksom til hvordan alle ble med på denne...
Denne dobbeltheten med ondt og godt.
Å forstå er å tilgi.
Jeg vil ikke forstå hva som driver...
BORGERMESTER ED KOCH
...noen til å gjøre noe så forferdelig.
Å kalle oss dyr løser ingen problemer,
- og det er det vi vil. - Jeg skal love deg at jeg hater -
- de som tok og voldtok jenta på brutalt vis.
Det skal jeg love deg.
Ett syn, delt av de -
- som brukte angrepet på joggeren -
- som tegn på hva som var galt med byen, -
- var av en by som ble systematisk ødelagt og voldtatt av underklassen.
Det motsatte synet, delt av de som brukte arrestasjonen -
- av de tiltalte som tegn -
- på sin egen offerrolle, -
- var av en by der de uten makt hadde blitt systematisk ødelagt -
- og voldtatt av de med makten.
Jeg var en guttunge i Flatbush -
- som leste disse elegante ordene.
Når man er på siden som beskrives basert på hudfarge, -
- leser man på en kynisk måte.
Så jeg leste artikler i New York Post, Daily News -
- og New York Times veldig kynisk. Det var som om jeg ventet -
- på at Joan skulle skrive artikkelen jeg trengte å lese.
For det var noe som -
- alle fornuftige mennesker, når de hadde fjernet...
Som hun ville ha sagt, det retoriske narrativet...
Det handlet om gammel urett, ikke sant?
Gammel politisk urett i byen.
Jeg har alltid syntes at å undersøke noe gjør det mindre skummelt.
Vi hadde alltid en teori om at hvis du holdt øye med slangen, -
- kom den ikke til å bite deg.
Det er på en måte slik -
- jeg har det med smerte.
Jeg vil vite hvor den er.
Sa legen: "Hjertet er dårlig, John"?
At hjertet var dårlig, og at jeg kunne -
- bli utsatt for en hjertekatastrofe.
Det gjør at man konsentrerer seg, -
- så jeg begynte å tenke på -
- hvem jeg var, hvordan jeg kom hit, hvordan det påvirket meg som forfatter.
Hvorfor tilbake til New York?
John ville flytte.
Han var rastløs.
Han følte seg fastlåst.
Han ville være mer i New York.
Er du litt bitter?
Vi hadde faktisk ingen slike følelser.
Folk trodde ikke på det, men verken John eller jeg -
- var misunnelige på den andre.
Jeg likte å ha ham tilbake i New York.
Trimmen hans var å gå gjennom Central Park på morgenen.
Noen ganger hørte han ikke bare sladder fra middagsselskaper, -
- men sladder fra de han traff i Central Park.
John ringte rundt med sladder til vennene sine.
Og hvis noen av oss hadde sladder, ropte han: "Joan, ta telefonen!"
Selv om kontoret hennes var rett ved hans.
Hvis han gjorde det, måtte det være bra sladder.
Da kona mi levde, var vi vennepar.
Vi spiste ofte middag sammen.
NOTHING LOST EN ROMAN
Av de gifte parene jeg kjente, -
- var de nesten alltid sammen.
Jeg sa alltid...
De var den typen ektepar som -
- avsluttet hverandres setninger.
Selv om John avsluttet Joans setninger -
- oftere enn Joan avsluttet Johns.
Når man snakket med dem på telefonen forsto man -
- at de satt rett ved hverandre.
Folk sa ofte at han avsluttet setninger for meg. Det gjorde han.
Han sto mellom meg og verden.
Han tok ikke bare telefonen, men avsluttet setningene mine.
Han var en buffer mellom meg og verden utenfor.
Du vet hvordan barn er. De føler seg alltid utelatt.
Vi snakket om hva slags mor jeg hadde vært, og -
- til min store overraskelse -
- sa hun: "Du var ok, men litt fjern."
Jeg tenkte ikke på det da. Jeg trodde ikke det var mulig, -
- for faren hennes og jeg trengte henne så sårt.
Som på en måte er hvordan vi takler barna våre.
Senere forstår vi at vi kanskje ikke har hørt på dem.
Vi har så vidt hørt hva de sier -
- uten å la det trenge inn.
Og Q giftet seg.
Hvor fort etter å ha møttes giftet de seg?
Ganske fort.
Var dere bekymret for henne?
Vi var bekymret for henne.
Men -
- ikke så mye for at hun skulle gifte seg.
Det virket... På det tidspunktet virket det -
- som noe bra... for henne.
Hva...? Hva annet var dere bekymret for?
Jeg var bekymret for at hun drakk for mye. Det var -
- det første.
Hun ringte meg og sa: "Jeg... Susan, jeg... jeg har...
Jeg har en ny kjæreste."
QUINTANAS BESTEVENN
Og jeg sa: "Oi. Så flott."
Og hun sa: "Herregud, han er utrolig, og jeg er så lykkelig."
Og jeg sa: "Hvor...? Hvor møttes dere?"
Hun sa: "Du kommer ikke til å like det." Og jeg sa: "Hva da?"
Hun sa: "Han jobber på en bar... som jeg går på iblant."
"Foreldrene mine elsker ham. De er så glade på mine vegne."
Hun sa: "Ikke ta dette fra meg."
Det er det beste som har skjedd meg.
Jeg tror ikke jeg kan -
- snakke med deg -
"- hvis du ikke er glad på mine vegne."
De var så glade, og Quintana så så lykkelig ut.
Alt virket som om det gikk så bra...
JOHN AND JOANS AGENT
...og alle gikk bort til menighetshuset -
- for bryllupsmottakelsen.
Vi ønsket dem hell og lykke, -
- kjærlighet og vakre barn.
På bryllupsdagen 26. juli 2003 -
- så vi ingen grunn til at slike lykkeønskninger -
- ikke skulle gå i oppfyllelse.
Legg merke til -
- at vi syntes hell, lykke, kjærlighet -
- og vakre barn var vanlige lykkeønskninger.
24. DESEMBER 2003
Quintana hadde vært for syk på julaften til å komme på middag.
På morgenen ringte hun og sa at hun nesten ikke fikk puste.
Hun hadde vært på legevakten kvelden før, -
- men det hadde kommet tilbake.
Da hun kom til sykehuset -
- trengte hun intensiv pleie.
Det var like før hun døde.
Quintana ble lagt inn med... Med noe som virket -
- ikke særlig alvorlig, som influensa... Eller noe sånt.
Men det utviklet seg raskt til... Til noe annet, og hun -
- var på intensiven, og hun...
Hun hadde et rør i halsen for å få puste, og...
Og John -
- snakket i detalj om det, men...
Stemmen hans var annerledes enn den pleide å være.
Stemmen til John sprakk, og jeg...
Jeg hadde aldri hørt ham slik.
Han gråt og sa:
"Quintana er så syk. Jeg vet ikke...
Jeg er så bekymret."
Vi satte oss ned.
Jeg konsentrerte meg om å blande salat.
John snakket, men så stoppet han.
Han hadde hånden i været og satt helt urørlig.
Jeg sa: "Ikke gjør det."
Da han ikke svarte, trodde jeg at han hadde satt noe i halsen.
Jeg husker at jeg prøvde å løfte ham opp fra stolen -
- og ta Heimlich-grepet.
Jeg husker vekten hans da han falt.
Først mot bordet, så i gulvet.
Den kvelden fikk jeg en telefon.
"Jeg snakket akkurat med Nick Dunne. Jeg har noe forferdelig å fortelle deg."
Og jeg sa: "Herregud, Quintana er død."
Og stoppet og sa: "Nei, ikke Quintana, men John."
Kvelden han døde, -
- kom jeg tilbake hit.
Det var... ikke stort...
Det var ikke stort annet... å gjøre. Jeg ringte faren din.
Det var det første jeg gjorde.
Og...
Jeg hadde den obligatoriske samtalen -
- og så...
Det var det.
Etter at John døde, var det...
Det var ingen irsk likvake. Det var mer som en shiva.
NEVØ
Det var folk i huset -
- hele tiden, til man ba dem om å gå.
Jeg var der ofte de neste par ukene.
Datteren lå... fortsatt på intensiven, og...
Og John var borte.
Jeg husker vi var bekymret for at hun ikke kom til å spise...
Jeg fant ut at hun spiste rissuppe.
Så jeg dro til Chinatown og kjøpte rissuppe, -
- som er en slags... risgrøt.
Til slutt sa hun: "Calvin, jeg tror vi har spist nok rissuppe."
Jeg hadde giftet meg med Rosemary.
Vi bodde like ved.
Rosemary gikk ofte innom, men den kvelden -
- som jeg tror var tidlig -
- i forløpet, -
- gikk vi inn på Johns kontor, -
- og Joan åpnet et av skapene.
Hun bare sto der og tenkte.
Jeg så på alt sammen og antok at vi tenkte det samme, -
- at man må kvitte seg med klærne etter hvert.
Hun sa: "Hva om han kommer tilbake?"
Og -
- jeg husker bare at -
- det ikke virket så usannsynlig akkurat da.
Det virket faktisk sannsynlig.
Vi kunne ikke ha begravelse for John -
- før Quintana var frisk nok til å komme.
I begravelsen var hun ikke...
Hun virket ikke så sterk.
Da.
Og -
- hun hadde tenkt å dra til Los Angeles
- dagen etter. - Det er fælt å si, -
- men jeg oppmuntret henne til å dra. Jeg trodde hun ville ha godt av det.
Jeg tok jo helt feil.
På den andre siden kunne det ha vært en god idé.
Dagen i Malibu, ikke sant?
Det var det ikke.
Var det det hun ville? Å dra til Malibu der...
Ja.
Der hun vokste opp. Ja, selvsagt.
Hun gikk av flyet og falt og slo hodet, og...
Hun trodde at det gikk bra, og...
Som det er med slike hjerneskader, gikk det plutselig ikke bra.
Fallet gjorde at Quintana havnet i koma.
Det ble to års rehabilitering, -
- men til slutt mistet hun viljen til å kjempe imot, -
- og helsen sviktet raskt.
Den sommeren slapp hun til slutt taket.
3. MARS 1966 - 26. AUGUST 2005
Sorg viser seg å være et sted ingen kjenner før de kommer dit.
KJÆRE MAMMA
DA DU ÅPNET DØREN
VAR DET JEG SOM STAKK AV
Vi vet at noen som står oss nær kan dø.
Vi forventer å føle sjokk.
Vi forventer ikke at sjokket blir ødeleggende -
- og forrykkende for både kropp og sinn.
Vi forventer å bli nedbrutt, -
- utrøstelige og gale av sorg.
Vi forventer ikke å bli sinnssyke.
Kalde fisker som tror at ektemannen kommer tilbake og trenger skoene sine.
Vi kjenner heller ikke den endeløse tomheten som kommer. Tomrommet -
- den nådeløse rekken av øyeblikk der vi må møte -
- selve det meningsløse.
Grunnen til at jeg skrev det ned, var at ingen hadde fortalt meg hvordan det var.
Det var en håndteringsmekanisme, men jeg planla det ikke.
Manuskriptet dukket bare opp.
Jeg visste at hun jobbet med noe, men hun snakker ikke egentlig om -
- hva hun jobber med.
Jeg tok det med hjem, og som du kan tenke deg, var det...
Det var utrolig og uventet.
Og jeg... tror at hun trengte å gjøre det.
Hun måtte få skrevet det for å forstå det...
Men det var utrolig med de to hendelsene.
John og så Quintana.
Og det står jo ikke om Quintana i boken, -
- selv om hun døde i august -
- og jeg fikk boken i oktober.
Det er den første boken om sorg -
- av en ikke-troende.
Joan Didion tror jo på menneskelige prestasjoner.
At noen med et slikt perspektiv skriver om å oppleve -
- denne store veggen av sorg, -
- tomrom, om at den hun elsket høyest i verden forsvant -
- henvender seg til en gruppe mennesker -
- som ikke har hatt noe å lese om det temaet.
Hvem vet hva eller hvordan?
Man kan sørge over kona si, som døde for en måned siden, -
- og alle andre har gått videre -
- og alt er som vanlig.
Det har bare gått noen måneder, -
- og så skal man liksom være som før.
Hun skrev ikke gjennom en tåke av romantisisme.
Hun skrev gjennom den dyptfølte sorgen -
- til en som kunne skrive om sorg.
Det er det vanskeligste å skrive om. Hun gjorde det som en reporter.
Hun gjorde det som "Joan Didion" - figuren -
- i romanene i en sann historie om sorg.
Det vanskeligste var å skrive den ferdig.
For mens jeg skrev den, -
- hadde jeg på en måte kontakt med ham.
Og da boken var ferdig?
"Vi vet alle at hvis vi selv skal leve, -"
- må det komme en tid da vi må gi slipp på de døde.
La dem fare. La dem være døde.
Slippe dem i vannet.
La dem bli fotografiet på bordet.
Det gjør det ikke lettere å slippe dem i vannet.
Jeg ville ikke at året etter at de døde skulle ta slutt.
Jeg visste at da det andre året begynte og dagene gikk, -
- ville visse ting skje.
Bildet mitt av dem i dødsøyeblikket ville være noe -
- som skjedde et annet år.
Min følelse for selve John og Quintana, John og Quintana i live, -
- ville bli enda fjernere -
- dusere, -
- forvandlet til det som best tjente livet mitt uten dem.
Det skjer faktisk allerede.
"La det fare for en gangs skyld."
Hei.
Se hvor mye suppe du har.
- Hvem lager alt dette? - Hvilken suppe?
Er ikke det suppe?
Nei, det er iskrem.
Griffin føler at han må si ifra om telefoner fra bekymrede venner.
De er bekymret for helsen min, spesielt vekten min.
Jeg peker på at jeg har veid det samme siden tidlig på 70-tallet.
Griffin sier at han vet det.
Han sier bare det de bekymrede vennene -
- har sagt til ham.
Jeg tenkte at det kanskje var på tide å gjøre noe helt nytt.
Det kan være interessant med et skuespill.
Så... jeg har snakket med David Hare.
Da vi skulle skrive et stykke, -
- var det to problemer.
Hun hadde aldri skrevet et stykke.
Dessuten hadde vi det store problemet -
- at datteren hennes Quintana døde etter at boken ble skrevet.
Og selv om boken handlet om sorgen etter ektemannen, -
- hadde datteren også dødd.
Derfor fikk jeg den utakknemlige oppgaven -
- å si til Joan -
- at hun måtte åpne seg -
- om materiale som ikke er i boken, men som...
Som ville være med i stykket, og som hun ikke hadde tenkt å skrive om.
Men noe vidunderlig ved å jobbe med Joan -
- er at hun aldri viser ubehag.
Så hun sa aldri:
"Dette er utrolig vondt."
Hun så det bare som en jobb som måtte gjøres.
Og det ble gjort til en enorm personlig pris.
Hun var nede i 34 kilo.
"Og jeg sa:" Hvis jeg skal være med, -
- skal jeg gi henne litt kjøtt på beina. Det skal vi oppnå."
Vi skal fete henne opp mens vi skriver stykket.
Vi skal gjøre henne lykkelig, og ved å gjøre det...
Hun kommer aldri til å bli tykk, men hun skal ikke veie 34 kilo.
Vi skal... Og det klarte vi.
Altså matet jeg henne, og...
Hvis vi jobbet sammen, spiste vi smørbrød, og jeg sa:
"Jeg spiser ikke smørbrødet mitt før du spiser ditt.
Du skal spise det smørbrødet."
Vi matet henne, og inspisienten -
- gikk så langt som å sette opp et bord -
- ved siden av scenen og la på en rødrutet duk -
- og satte opp et skilt med "Café Didion".
Hun kom inn mellom eller før forestillinger, -
- og vi ga henne croissanter og syltetøy eller suppe.
Da forestillingene var over, var hun i ganske god form.
Vi var svært fornøyde, og jeg sa:
"Jeg blåser i om stykket tjener kunsten, -
- for det tjener menneskeheten. Vi har fått Joan til å blomstre igjen."
Jeg tror stykket ga henne et rammeverk i livet -
- på et svært vanskelig tidspunkt.
Det viktigste jeg fant ut av, -
- var verdien av en felles opplevelse.
Publikum er også med, og alle er sammen om det, -
- akkurat som i livet, ikke sant?
Dette skjedde -
- 30. desember 2003.
Det kan virke lenge siden, men ikke når det gjelder deg selv,
og det kommer til å skje med dere.
Detaljene vil være annerledes, men det vil skje.
Det er det jeg er her for å fortelle dere.
Det var herlig for meg å se bildene -
- av deg og John som gjorde dere klare.
Ser du det, eller skal jeg vippe det?
Ellers ser du det vel ikke?
Jeg ser det.
Er det meg?
Ja, det er det.
Hun har jo på seg solbriller...
Der er du veldig glamorøs. Ikke at du ikke...
At du ikke, hvis ikke alltid, har sett utrolig glamorøs ut, -
- men det bildet er spesielt -
- "solbrille" - glamorøst.
Der er hun. De vakre jentene.
I mars 2009 døde Tash.
Jeg fikk en annen forståelse...
...av hvordan ting forandrer seg, men ikke bare forandrer seg -
- på en måte man ikke forventet, -
- men også endrer...
Endrer vår oppfatning. Det var det The Year of Magical Thinking handlet om.
Det er John.
- Der er John, ja. - Ved siden av Tasha.
Så fint at du tok med disse.
Takk. Det synes jeg også.
Det -
- forandret min oppfatning på en spesiell måte -
- i at jeg forsto -
- noe jeg ikke hadde forstått før.
Det var -
- at man ikke blir dyster.
Ja.
FORFATTEREN AV THE YEAR OF MAGICAL THINKING
Boken heter Blue Nights, for da jeg begynte på den, -
- tenkte jeg ofte på sykdom.
På løftets slutt, dager som svinner hen, -
- på den unngåelige falmingen og lysets død.
Blå netter er det motsatte av lysets død, -
- men de er også en advarsel.
Å skrive Blue Nights var -
- en ganske annerledes opplevelse kreativt sett.
Det var vanskelig.
Mens jeg drev på, tenkte jeg: "Jeg må ikke skrive ferdig", -
- og da ga jeg nesten opp.
Men... jeg fortsatte.
Var det fordi den er om Quintana?
Fordi den er om Quintana.
Da hun skrev Blue Nights...
Da jeg leste den -
- sendte jeg henne en beskjed.
Og hun sa: "Jeg skrev den for deg."
Hun sa: "Jeg hadde ingen grunn til å skrive den annet enn deg."
Og jeg ble svært lei meg.
Hun sa: "Jeg visste at du ville være den eneste som forsto denne boken."
Jeg sa: "Jeg blir ikke den eneste."
Mange vil forstå den." Men jeg ble rørt over at hun...
Med Blue Nights -
- fullførte hun prosessen vi hadde gått gjennom.
Jeg tror hun ville tenke på Quintanas oppvekst -
- og det som skjedde, og...
Joan skriver alltid for å finne ut -
- av hva hun tenker og føler, så jeg tror -
- at Blue Nights delvis handlet om det.
Og...
Og det er kanskje også en befrielse.
Tanken på å skrive det og...
Ikke at hun vil glemme det, -
- men det gjør det bare klarere.
Jeg klarte ikke -
- å konfrontere min datters død -
- på lang tid.
Hun var mye mer plaget enn jeg var klar over -
- eller innrømmet, for hun...
Samtidig som hun var plaget, var hun utrolig morsom og sjarmerende.
Og det var naturligvis det jeg fokuserte på.
De fleste av oss går gjennom livet med fokus på det som fungerer for oss, -
- og hennes morsomme side fungerte virkelig for meg.
Da jeg var liten, lærte barn i California om Donner-gruppen.
Det interessante ved historien er -
- mangelen på planlegging for uhell.
Å planlegge for å beskytte hverandre og seg selv.
Hun ble adoptert.
Jeg skulle ta meg av henne, og det hadde jeg mislyktes i, -
- så det var enorm skyldfølelse.
Noe av det som bekymrer oss ved å dø er at vi er redde for -
- at vi etterlater oss noen som ikke vil være i stand -
- til å klare seg selv. Vi må ta oss av dem.
Men faktisk -
- etterlater jeg meg ingen.
Jeg vet at jeg ikke kan nå henne.
Jeg vet at hvis jeg prøver, vil hun svinne hen.
Forsvinne.
Gå over i intet.
Svinne slik de blå netter gjør.
Dø slik som lyset.
Gå tilbake til det blå.
Jeg satte selv asken hennes i veggen.
Jeg vet at det er det jeg opplever.
Jeg vet hva skjørheten er. Jeg vet hva frykten er.
Frykten er ikke for det tapte.
Det tapte er allerede i veggen.
Frykten er for det som vil bli tapt. Man ser kanskje ingenting som kan gå tapt, -
- men det er ingen dag i hennes liv der jeg ikke ser henne.
Hei, alle sammen, og velkommen til Det hvite hus.
Takk for at dere kom for å hedre Joan Didion -
- som har fortjent sin berømmelse som -
- en av de mest hedrede forfattere i sin generasjon.
Det overrasker meg at hun ikke har medaljen fra før.
For sin beherskelse av stil -
- utforskning av kulturen rundt oss, -
- og avsløring av sorgens dybder, -
- har Ms. Didion skapt brutalt ærlige og dypt intellektuelle verker, -
- har gjort egne opplevelser allmenngyldige -
- og belyst de tilsynelatende perifere detaljene -
- som er så viktige i våre liv.
"Se nok og skriv det", sier jeg til meg selv.
Og en morgen, når verden virker tømt for undring,
en dag når det blir rutine
å gjøre det jeg skal, som er å skrive...
Den dårlige morgenen kan jeg bare åpne notatboken -
- og se en glemt fortelling som får ny interesse.
Returbillett til verden der ute.
Alt kommer tilbake.
Husk hva det er å være meg.
Det er alltid poenget.
OPPLESNINGER FRA JOAN DIDIONS VERKER
Tekst: John Friberg